‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎BANCA SPANIEI
‎CU CINCI ANI ÎNAINTE DE ZIUA Z
‎Bună!
‎Bună dimineața!
‎Am o întâlnire cu domnul Mario Urbanja,
‎guvernatorul Băncii Spaniei.
‎Alfredo Kesmann, ‎de la Rating Trust Corporation.
‎Luați loc.
‎Ești foarte amabilă, mulțumesc.
‎- Mă scuzați. Unde vă duceți? ‎- Bună!
‎Și tu?
‎Ne-am mai întâlnit?
‎V-am întrebat unde vă duceți.
‎Am venit să-l văd pe guvernator.
‎Tu unde mergi? La plimbare?
‎E o zi frumoasă.
‎Vi s-a spus să așteptați acolo. ‎Vor veni după dv.
‎Am venit fiindcă nu venea nimeni. ‎Știu drumul.
‎- Domnule Kesmann. ‎- Eu sunt.
‎- Îmi pare bine. ‎- Bună!
‎Scuze pentru așteptare.
‎- Guvernatorul va veni imediat. ‎- Grozav.
‎- Urmați-mă. ‎- Mulțumesc.
‎- O zi bună! ‎- Vin cu dumneavoastră.
‎Poftește!
‎Odihnește-te, dragă.
‎Tu?
‎Eu mă ocup de terapia intensivă.
‎Nu-ți face griji, am fost asistentă.
‎- Mă duc la baie, dar nu voi fi departe. ‎- Mulțumesc.
‎Corcitură.
‎Ți-am spus că o să te omor.
‎Încotro a luat-o?
‎Rio, încotro a luat-o?
‎Rio, ce naiba?
‎Unde s-a dus?
‎Pe scări, în sus.
‎Stockholm, Denver, stați aici!
‎Să nu se apropie de ușă!
‎Dacă scapă ostaticii, suntem morți.
‎- Am înțeles. ‎- Haideți!
‎- Helsinki, Bogotá, veniți cu mine! ‎- Să mergem!
‎Toată lumea să se ridice naibii! Acum!
‎Ce se întâmplă?
‎E Nairobi. Ceva nu e în regulă. Fugi!
‎Nairobi!
‎- Nairobi, rezistă! ‎- Nairobi!
‎Nairobi!
‎Nairobi, rezistă!
‎A încercat s-o sufoce. Pulsul era 162.
‎- Nairobi. ‎- Nairobi.
‎Ușurel.
‎Ușurel. Respiră.
‎- Respiră, Nairobi! ‎- Gandía e în libertate.
‎Bogotá!
‎Rămâi cu Nairobi!
‎Dacă se întoarce aici, ‎zboară-i creierii, ai înțeles?
‎Helsinki, du-te după el!
‎- Păzește-o. ‎- Prietenă...
‎Regulile s-au schimbat! ‎Nimeni nu se ridică,
‎nimeni nu mișcă, nimeni nu mănâncă ‎decât dacă primește ordin!
‎Ați dat de belea, Denver.
‎Ați dat de belea rău de tot.
‎Nu pot să cred.
‎Ai spus ceva?
‎Da.
‎Nu mai sunteți invincibili.
‎Nu. Nu sunteți invincibili.
‎Nu sunt invincibili!
‎Arturo, taci!
‎Sau ce?
‎Îmi golesc încărcătorul în capul tău!
‎Situația s-a schimbat.
‎- Mónica. ‎- Da.
‎Suntem aici, iar acum, ‎noi suntem Rezistența!
‎Amanda, Miguel, noi suntem Rezistența, nu?
‎Noi suntem Rezistența. Rezistența!
‎Rezistența!
‎Sunteți Rezistența, pe naiba!
‎Toată lumea să se culce naibii la pământ!
‎Așa e, Sergio.
‎Trebuie să știm ‎cum vor reacționa paznicii.
‎Cum vor reacționa, cât le va lua ‎să-l ducă pe guvernator la siguranță,
‎cum se vor răspândi...
‎- Totul e în protocoale. ‎- Da, avem protocoalele,
‎avem teoria,
‎dar n-ar strica să exersăm puțin.
‎Și cum anume propui să exersăm?
‎Provocând o criză de securitate ‎și urmărind totul din interior.
‎Intri în bârlogul leului?
‎Iar leul mă va proteja.
‎Drept cine te vei da?
‎Vor crede că e un geniu, cineva important.
‎Un analist de risc
‎de la Rating Trust Corporation.
‎Înainte a lucrat la Bacher & Bacher, ‎și înainte de aia, la Standard and Risk.
‎Vom fura identitatea ‎unui individ cu adevărat genial.
‎Un spaniol care locuiește în New York ‎de peste 20 de ani.
‎Alfredo Kesmann.
‎Un adevărat geniu.
‎Și avem câteva sugestii foarte bune ‎pentru economia țării.
‎- Guvernatorul le va aprecia. ‎- Bine.
‎- Pot să mă așez? ‎- Desigur.
‎Dar îl puteți aștepta pe guvernator ‎și-n picioare.
‎- Ești șeful securității guvernatorului? ‎- Afirmativ.
‎Într-un fel, noi doi facem același lucru.
‎Suntem amândoi analiști de risc.
‎Ne asemănăm mult, nu crezi?
‎Nu.
‎Nu suntem deloc la fel.
‎Eu analizez riscuri pentru a salva vieți.
‎Tu o faci pentru bani.
‎E altceva.
‎Da, suntem la fel.
‎În plus, ești foarte lucid...
‎și atent.
‎Ce riscuri vezi în biroul ăsta ‎în clipa de față?
‎Doar din curiozitate.
‎Dacă aș fi observat vreun risc ‎în camera asta,
‎l-aș fi eliminat deja.
‎Nu crezi?
‎Domnule Kesmann.
‎- Bună dimineața! ‎- Ce faci?
‎- Bine, mulțumesc. ‎- Ne așezăm?
‎Da.
‎Serviți o cafea, domnule?
‎Dacă se poate, aș dori ‎un ceai Ceylon cu cardamom.
‎- Dacă nu, orice ceai negru. Mulțumesc. ‎- Desigur.
‎Dacă aș bea o cafea acum, aș înnebuni.
‎Poți să-ți începi declarația. Dă-i drumul.
‎Înainte să încep, vreau să clarific ceva.
‎Nu știu dacă e important, dar...
‎m-am tot gândit ‎și am vrut să te întreb, Alicia.
‎Spune.
‎Cum e când ajungi acasă?
‎Adică, te întorci acasă de la muncă
‎după ce ai torturat un copil ca Rio,
‎pe care l-ai ținut zile întregi ‎în picioare
‎într-o celulă mai mică decât o debara,
‎și l-ai lăsat să facă pe el.
‎După asta te întorci acasă, la Germán.
‎Nu înțeleg.
‎Nu-ți pasă ‎că presa te-a declarat o torționară.
‎Dar Germán...
‎Fiindcă Germán e un om bun.
‎Ce-ți spune când ajungi acasă?
‎Te întreabă: „Cum ți-a fost ziua, dragă?”
‎Iar tu îl săruți...
‎și-l îmbrățișezi.
‎Dar el? ‎Te sărută și te îmbrățișează și el?
‎V-o trageți?
‎Pentru că cred că-i provoci silă.
‎Adevărul e că sunt două luni ‎de când nu m-a mai îmbrățișat Germán.
‎Nu mă îmbrățișează, nu mă sărută ‎și nu facem dragoste.
‎Mai exact, de când l-am incinerat.
‎L-au acoperit cu un cearceaf alb ‎și l-au dus la morga spitalului.
‎Atunci au încetat îmbrățișările.
‎Alicia, despre ce vorbești?
‎A murit.
‎De cancer...
‎pancreatic.
‎Genul la care îți zic ‎că ai două luni trăit și chiar așa e.
‎Eu m-am îngrășat, iar el a slăbit.
‎Eu eram roz, iar el galben.
‎L-a consumat.
‎În mine a crescut viața.
‎În el, moartea.
‎Așa e cancerul.
‎Știți ultimul lucru pe care mi l-a zis? ‎Puteți să credeți
‎că ultimele lui cuvinte au fost...
‎„Pornește știrile”?
‎Credeam că-mi va ține ‎un discurs în stilul lui,
‎fiindcă, după cum știți, ‎era elocvent și plin de imaginație.
‎Și-mi spune: „Pornește știrile.”
‎Era amețit de la morfină.
‎Deci cred că-și pierduse mințile.
‎Apoi a murit brusc.
‎Îmi pare foarte rău.
‎- Alicia, hai să ieșim puțin afară. ‎- Da, vin.
‎Antoñanzas, păzește-o pe Murillo.
‎Să nu intre nimeni.
‎Dumnezeule! De ce n-ai zis nimic ‎înainte de asta?
‎Ce aveam de câștigat?
‎Un pic de milă?
‎Vai, Alicia...
‎Regret, dar nu cred că ești în stare ‎să te ocupi de jaful ăsta.
‎Iau eu asta.
‎Și asta.
‎Ușurel.
‎Încearcă să mori în liniște.
‎Helsinki!
‎Rezistă! Bogotá!
‎Bogotá, vino la bibliotecă!
‎Helsinki, rezistă, te rog!
‎- Rezistă. Bogotá! ‎- Du-te!
‎Bogotá! Rezistă, te rog!
‎În bibliotecă, Bogotá!
‎Bogotá, repede!
‎Ajută-mă!
‎Rezistă, Helsinki!
‎- Repede! ‎- Du-te!
‎Rezistă! Grăbește-te!
‎Rezistă!
‎Taie funia!
‎Rezistă!
‎Haide! Taie blestemata de funie!
‎Rezistă!
‎Gandía!
‎Nenorocitule!
‎Liniște, pentru Dumnezeu!
‎Am spus să nu vorbească nimeni! ‎Nimeni nu vorbește!
‎Amanda.
‎- Cum te simți? ‎- Mai bine.
‎- M-am liniștit puțin. ‎- Bine.
‎Dacă vrei, ne putem întoarce la ceilalți.
‎Nu e grabă. E important să te faci bine.
‎- Bine. ‎- Lasă-mă să-ți iau pulsul.
‎Nu, e tot foarte rapid, Amanda.
‎E un atac puternic de anxietate.
‎Simți palpitații în piept?
‎- Păi, un pic. ‎- E normal. E unul dintre simptome.
‎Din fericire…
‎am ceva pentru tine.
‎Poftim.
‎Ăsta face minuni.
‎Ia trei.
‎Nu e prea tare, nu?
‎Doar puțin mai tare decât valeriana.
‎- Ești sigur? ‎- Da.
‎Am luat patru.
‎- Bine. ‎- Haide!
‎Ia-le pe rând.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Atenție, toată lumea, vă rog!
‎Să vedem.
‎Mulți dintre voi ‎nu l-ați cunoscut pe soțul meu,
‎Germán.
‎Dar colonelul crede că asta vă privește:
‎a murit.
‎Tamayo crede ‎că nu sunt în stare să-mi fac treaba.
‎Dar adevărul e ‎că nu e nimeni mai potrivit ca mine.
‎Nimeni.
‎Fiindcă nu vreau să merg acasă.
‎Nici să deschid frigiderul.
‎Nici cutia poștală...
‎în caz că-i văd numele.
‎Nici cutiile cu poze.
‎Deci, sunt ca afurisitul de Deep Blue.
‎Gândesc 200 de milioane de mișcări ‎pe minut contra Profesorului.
‎De asta are nevoie jaful ăsta.
‎Și de asta am nevoie eu.
‎Are cineva ceva de spus?
‎Nu?
‎Atunci, hai să ne înveselim puțin. ‎Înapoi la muncă!
‎Rio.
‎De ce naiba nu ai tras?
‎Nu știu.
‎Am înghețat.
‎Și de ce ai înghețat, Rio?
‎Fiindcă nu sunt un ucigaș.
‎Nu trebuie să fii un ucigaș.
‎N-am putut să-l împușc în piept ‎și să pretind că nu e nimic.
‎Împușcă-l în picior!
‎- Nu pot! ‎- Atunci, trage în tavan!
‎Sau spre podea! ‎Oriunde e nevoie ca să-l ții pe loc!
‎Îți spun că n-am putut! Am înghețat!
‎Mi-a zis că are familie.
‎Era neînarmat. N-am putut.
‎De ce n-ai putut?
‎Spune-ne de ce.
‎N-a putut pentru că e traumatizat!
‎Ți-am spus, iar tu m-ai ignorat!
‎Iar acum, din cauza ta, ‎Helsinki și Nairobi aproape au fost uciși!
‎Denver, ajunge!
‎Rio ne-a alertat.
‎Helsinki și Nairobi trăiesc. ‎Asta contează.
‎Știți ce contează mai mult?
‎Cum s-a eliberat?
‎- Tu l-ai dus pe Gandía la baie. ‎- Da.
‎- I-ai pus cătușele cum trebuie? ‎- Evident.
‎„Evident.”
‎Atunci, evident, ceva nu se leagă.
‎Tokyo, cum scapă un tip încătușat?
‎Ai vreo idee, Nairobi?
‎Ai vreo idee? Ce?
‎Niciuna, nu? ‎Ceva mi se pare extrem de suspect.
‎Spui că sunt trădător?
‎- Nu știu, spune-mi tu. ‎- Nu! Tu să-mi spui.
‎E vina noastră.
‎N-ar fi trebuit să-l lăsăm de pază ‎pe puștiul afectat de șoc posttraumatic.
‎Rio nu e trădător.
‎Avem o problemă urgentă.
‎Ascultați-mă. Marele pericol ‎e că Gandía va avea contact cu exteriorul
‎și va lansa un atac coordonat ‎din interior și din exterior.
‎Care e planul, profesore?
‎Trebuie să fie ucis.
‎Cine?
‎Tipul ăla.
‎Noi nu suntem criminali.
‎Atunci, vom fi cadavre.
‎Vom scăpa de gărzile de corp ‎în prima oră a jafului.
‎Ei vor fi cei care vor pleca ‎cu secretele de stat.
‎Adio problemă.
‎Plecați naibii!
‎Nemernicul ăla nu va pleca.
‎Nu mișcă nimeni!
‎Nu va urma niciun ordin.
‎Și Santiago?
‎- A ieșit după ce a provocat haos? ‎- Da.
‎- A părut să fie un accident. ‎- Explozia a fost magnifică.
‎V-am adus rapoartele agenției, ‎privitoare la riscul de țară.
‎Dar…
‎nu apar decât luna viitoare.
‎Încă mai lucrăm la ele, ‎dar, în linii mari, astea sunt.
‎Nu arată prea bine. Vor dăuna ‎primei de risc la datoria dv. publică.
‎- Ai vreo sugestie? ‎- Oficial, active lichide în bancă,
‎măsuri anti-inflaționiste, ‎chestiile standard.
‎Dacă-mi permiteți, iată părerea mea, ‎care nu va apărea în raport...
‎Aur.
‎Poftim?
‎Măriți rezervele de aur.
‎E singurul activ sigur. ‎Și aduceți-l aici...
‎în seiful din Banca Spaniei.
‎Doar asta vă va ține pe piață.
‎Priviți!
‎Ce-a fost în 2008 a fost o glumă.
‎Adevărata criză abia urmează.
‎Vrei să-mi spui...
‎să transform rezervele naționale ‎într-un singur tip de activ?
‎Nu, îți spun ‎să pariezi pe calul câștigător:
‎aurul.
‎Ce se petrece?
‎- Nu e nimic. ‎- Calmați-vă!
‎A fost o explozie?
‎Paza, la biroul guvernatorului!
‎Paza exterioară, aici Gandía.
‎Activați protocolul roșu. ‎Închideți clădirea.
‎- E ceva afară? ‎- Nu văd nimic. Unde a fost explozia?
‎În subsol. ‎Poate a fost o acumulare de gaze.
‎Recepționat. Nu închideți nimic! ‎Poate trebuie să evacuăm clădirea.
‎Alertă maximă de securitate! ‎Toată lumea să îmbrace vestă!
‎Toată lumea!
‎Au arme militare acolo.
‎Cred că le mângâie seara, ‎tânjind să apese pe trăgaci.
‎A fost în Beretele Verzi. ‎Lucrează acolo de trei ani.
‎Înainte, a fost bodyguardul personal ‎al ministrului de interne.
‎A fost în operațiuni speciale ‎în Irak și Liban.
‎Astea sunt datele oficiale,
‎pentru că nu există evidență ‎pentru cei șase ani petrecuți
‎în trupele speciale. Asta înseamnă...
‎operațiuni clandestine, misiuni secrete…
‎Tipul e un ucigaș, Sergio.
‎E un ucigaș.
‎- Ați găsit rastelul de arme? ‎- Nu-l găsim nicăieri.
‎Am căutat peste tot, ‎dar nu e nici urmă de arme.
‎Nu știu de arme, ‎dar i-am găsit cătușele în bibliotecă.
‎Ticălosul s-a eliberat singur din ele.
‎Ca un copil la Disneyland.
‎Îl omorâm sau ne omoară.
‎Și eu l-am văzut.
‎Am realizat imediat de ce e capabil.
‎Dacă i se oferă șansa, ‎va fi ca și cum ar juca un joc ‎shooter.
‎Acționați decisiv ‎în prezența celui mai mic risc.
‎În autoapărare…
‎dar fără ezitare.
‎Fiindcă el nu va ezita.
‎E un fost mercenar fără scrupule.
‎E nemilos.
‎Și vrea să vă omoare.
‎Cum rămâne cu centrul de comandă?
‎Voi face în așa fel ‎să nu poată rupe armistițiul.
‎De asemenea...
‎le voi arăta ‎că ne e mai bine ca oricând, Tokyo.
‎Bine.
‎Trebuie să inspiri lung și adânc.
‎Foarte bine.
‎Spune-mi ceva ce-ți place.
‎Marea.
‎Marea e perfectă pentru acest exercițiu.
‎Închide ochii.
‎Bine. Acum, Amanda,
‎imaginează-ți că e o zi caldă de vară.
‎Ești pe plajă,
‎lângă apă,
‎iar valurile îți mângâie picioarele.
‎Le simți?
‎Da, le simt.
‎Acum plutim pe apă pe o saltea cu aer.
‎Briza mării...
‎pe mal.
‎Și mirosul verii.
‎Mi-e somn.
‎Lasă sunetul mării să te poarte departe.
‎Lasă marea să te legene până adormi.
‎Marea...
‎Amanda...
‎Vino!
‎Dacă suni ca să negociezi, apasă unu.
‎Dacă suni ca să te predai, apasă doi.
‎Dacă suni ca să mă întrebi ce port, ‎apasă diez.
‎- Te-am prins în formă. ‎- Da.
‎E o zi frumoasă.
‎Mă bucur. ‎Nu eram sigur cum vei primi veștile mele.
‎Am trimis o declarație în exclusivitate ‎la un ziar național.
‎Vă vor cere să confirmați ‎existența armistițiului. Sper s-o faceți.
‎De ce aș face asta?
‎Dacă n-o faci, îi voi informa ‎că ai înscenat moartea Lisabonei,
‎că o rețineți ilegal de atunci ‎și că refuzați s-o duceți la tribunal.
‎Sunt niște fleacuri.
‎Am și înregistrarea presupusei execuții.
‎Nenorocitul!
‎Le pot spune și că negociezi ‎amenințând-o că-i vei aresta
‎fiica și bunica.
‎Dar între noi fie vorba...
‎e prea târziu pentru asta.
‎Agenții de la CNI, ‎de la sediul poliției din Mindanao,
‎și consulul spaniol, ‎domnul Leopoldo Gis Bornay,
‎care vor sosi în Manila ‎pentru a coordona operațiunea...
‎Nu mai irosiți banii contribuabililor,
‎și nu vă faceți de rușine.
‎Îți place să te auzi vorbind, nu-i așa?
‎Ești ca un prezentator la radio. ‎Treci la subiect!
‎Ce vrei?
‎Vreau să fiu sigur de armistițiu. ‎Am o persoană care se luptă pentru viață.
‎Nu-mi mai ajunge cuvântul tău.
‎Confirmă acest lucru presei.
‎Pentru a-ți dovedi bunăvoința ‎și a ridica moralul celor dinăuntru,
‎inclusiv pe cel al ostaticilor, ‎aș vrea să-ți mai cer încă un lucru.
‎Armistițiul a fost anunțat în presă ‎în câteva minute.
‎Titlul era excelent.
‎Dar poza era și mai bună:
‎poliția aducându-ne opt ‎paella,
‎paisprezece pâini și două lăzi de vin.
‎Părea începutul unei petreceri.
‎Ce bine miroase!
‎Dar înăuntru părea că e ‎preludiul unei înmormântări.
‎Adesea, ceea ce nu vezi ‎e mai important decât ce vezi.
‎Iar Gandía,
‎aflat pe punctul de a ne distruge viețile, ‎era invizibil.
‎Stockholm și Rio au verificat primul etaj. ‎Nu e nici urmă de el. Ascultă!
‎Nu sunt camere în subsoluri.
‎Helsinki, la subsolul estic, ‎tu, la cel vestic!
‎LIPSĂ SEMNAL
‎Tokyo.
‎Tocmai am pierdut transmisiunea ‎de la toate camerele din bancă.
‎Ești pe cont propriu.
‎Ce nu vedem ne afectează viețile ‎mai mult decât credem.
‎Domnule infirmier.
‎Să vedem cum o duci.
‎Când mă gândesc ‎că n-aveam încredere în tine!
‎De ce nu?
‎Fiindcă ești ‎din grupul lui Palermo și Berlin.
‎Și pentru că te porți ca un mascul iberic.
‎Macho, dar mare și puternic.
‎Ca o fortăreață.
‎Dar sensibil.
‎Îți mai dau o injecție, Nairobi, scumpo.
‎Încă una?
‎- Nu poți s-o scutești? ‎- Sunt antibiotice.
‎Există riscul unei infecții.
‎Ești incredibilă, Paquita.
‎Eu i-am cerut încă o injecție.
‎Ei bine, dacă e la ordinul pacientei…
‎Mai știi când ți-am zis...
‎că nu te-aș atinge nici cu o prăjină?
‎Mi-am schimbat părerea.
‎Asta a fost fără îndoială ‎o declarație de intenții.
‎Nu-i așa, Paquita?
‎Când mi-ai zis...
‎despre prăjină...
‎m-ai cucerit pe loc.
‎Acum mi te pot închipui...
‎îmbrăcată toată în alb.
‎„Mă mărit cu tine.”
‎- Stai... ‎- Recepția, prietenii,
‎- ...băutura... ‎- Nu-ți face speranțe prea mari.
‎N-o să faci al optulea copil cu mine.
‎Ceea ce nu vedem e ceea ‎ce ne obsedează cel mai tare.
‎Nu e aici.
‎Fiindcă odată ce încep îndoielile…
‎nu e ușor să le oprim.
‎Rio.
‎De ce nu ai cicatrici de la tortură?
‎Nici măcar n-ai slăbit.
‎Cum s-a eliberat Gandía?
‎De ce mă întrebi asta?
‎Pentru că ai mințit.
‎Nu i-ai spus Profesorului totul, ‎deși el a spus să nu omiți nimic.
‎De ce mi-ai spus doar mie?
‎De ce?
‎De ce mie?
‎Fiindcă rahaturile astea ‎nu mă lasă să dorm.
‎N-am vrut să-mi amintesc ‎sau să fiu compătimit.
‎N-am vrut să spun cum am plâns ‎fără speranță în sicriul ăla blestemat
‎și că singurul lucru pe care-l voiam ‎era să fiu în dormitorul meu,
‎îmbrățișându-mi mama, care credeam ‎că nu va ști ce mi s-a întâmplat
‎- ...fiindcă nu voi avea mormânt. ‎- Rio...
‎Am plâns până am avut spasme ‎și am dat cu capul de capacul sicriului.
‎- Gata! ‎- Mi-a căzut nisip în ochi.
‎- Și am continuat să plâng. ‎- Gata.
‎Asta ai vrut? Asta ai vrut să-ți zic?
‎Iartă-mă, îmi pare rău.
‎E în regulă.
‎Îmi pare rău.
‎Liniștește-te.
‎E în regulă.
‎Ba nu e.
‎Îmi pare rău. Mi-e frică. Nu știu ce spun.
‎Îți voi câștiga încrederea.
‎Rio.
‎Ce vei face?
‎O să-l omor pe Gandía.
‎Cauți ce nu vezi.
‎Dar uneori uiți ‎că ceea ce e invizibil te poate urmări.
‎Atunci ai dat de belea.
‎Da, e mai bine. Nu-i așa, dragă?
‎Acum ne-am înveselit cu toții.
‎Uite ce fețe au!
‎Nimeni nu se va mai răzvrăti acum, dragă.
‎Ce minunat! ‎Ce alchimie uimitoare au realizat
‎cu o simplă ‎paella‎ și o bere.
‎Aplauze pentru jefuitorii băncii!
‎Nu te mai prosti și taci naibii! Acum!
‎Trebuie să-mi dai drumul.
‎I-am zdrobit capul. ‎De mă lași aici, legat ca un miel
‎e ca și cum m-ai omorî. ‎Eliberează-mă, te rog!
‎De ce te-ar omorî acum? ‎N-a făcut-o înainte.
‎Nu-ți face griji.
‎Îl căutăm chiar acum.
‎Grozav. Îl căutați. Asta e bine de știut.
‎Foarte bine.
‎De asemenea, e bine de știut
‎că te-au pus să ai grijă ‎de copiii de creșă.
‎E o decizie înțeleaptă, nu?
‎A cui a fost decizia?
‎Ea l-a ales pe Rio.
‎A ales să trimită geniul informatic
‎să-l vâneze pe cel mai periculos ‎criminal profesionist din Spania.
‎Genial.
‎Un băiețel traumatizat ‎care nici n-are curajul să tragă.
‎Și e mână-n mână cu fosta ta, ‎plângând pe la colțurile băncii.
‎Ce poveste frumoasă!
‎Îi va ucide, unul câte unul.
‎Când o să înțelegi naibii ‎că Tokyo e la conducere?
‎Aici nu e vorba de operația lui Nairobi. ‎E vorba de supraviețuire, frate.
‎- Vino încoace, cretinule. ‎- Ce e? Ce mai vrei acum?
‎Ascultă! Știu că chiar o iubești pe Tokyo.
‎Ați trecut prin multe împreună.
‎Dar chiar crezi ‎că ea e liderul pe care-l merităm acum?
‎Spune sincer...
‎ai încredere în Tokyo?
‎Trebuie să mă eliberezi, frate.
‎Știi că asta trebuie făcut.
‎Trebuie să mă duci sus. ‎Trebuie să mă eliberezi.
‎Haide!
‎Taci!
‎Matías, te las pe tine șef!
‎Aproape.
‎Rio!
‎Unde te duci?
‎Să-l omor pe nenorocitul ăla.
‎Rio, oprește-te! Am zis să te oprești!
‎Scuze pentru mai devreme.
‎Am foarte multe pe cap.
‎Vreau să fie clar: ‎sunt sigur că ești om de onoare.
‎Știu că nu ne-ai trăda niciodată.
‎- Hai să-l prindem pe nemernic! ‎- Hai!
‎Poliția Națională.
‎Sunt César Gandía, șeful securității ‎guvernatorului Băncii Spaniei.
‎Sun pe o linie securizată ‎a Ministerului de Interne. Vedeți asta?
‎Da, e un apel din Banca Spaniei.
‎Exact. Fă-mi legătura ‎cu comanda operațională din afara băncii.
‎Importanță maximă.
‎- Alo? ‎- E un apel de importanță maximă.
‎- Sunt César Gandía. ‎- Cine?
‎Șeful securității guvernatorului.
‎Dă-mi-l pe colonelul Tamayo.
‎Da, desigur. Colonele!
‎E șeful securității guvernatorului.
‎- Să iasă toată lumea! ‎- Vă rog să ieșiți.
‎Colonel Tamayo la telefon.
‎Colonele, am reușit să mă eliberez. ‎Sunt Gandía.
‎De unde suni?
‎Din camera de panică.
‎Îi pot monitoriza ‎cu ajutorul camerelor de supraveghere.
‎Am tăiat conexiunile cu exteriorul ‎ca să nu ne vadă de afară.
‎Vă aștept instrucțiunile.
‎Deocamdată, rămâi în așteptare. ‎Suntem în armistițiu.
‎Ce armistițiu, colonele? Cât va dura?
‎Mai sunt 24 de ore și nu pot scăpa de el.
‎E la știri.
‎Colonele, în 24 de ore, ‎ticăloșii vor fi în Singapore.
‎Lansăm un atac coordonat. ‎Îi luăm prin surprindere.
‎Totul va fi gata în zece minute.
‎Am mâinile legate.
‎Președintele nu mai vrea lupte în Madrid.
‎Domnule, am arme automate,
‎grenade, de toate.
‎Nu stau să aștept să evadeze. ‎N-am semnat niciun armistițiu.
‎Înțelegi ce spun?
‎Oficial, pot doar să-ți ordon să aștepți.
‎Dar nu e ceea ce aș vrea să faci.
‎Ce înseamnă asta?
‎Orice va trebui să faci ‎va fi privit ca autoapărare.
‎Nu vor fi probleme legale.
‎Dacă îi elimini pe toți, ‎vei fi un erou pentru mine,
‎pentru anchetatori și pentru guvern.
‎Recepționat.
‎Baftă!
‎Cele mai importante momente
‎sunt cele în care realizezi ‎că nu e cale de întoarcere.
‎Că ai întrecut măsura ‎și nu e cale de întoarcere.
‎Punctul fără de întoarcere.
‎Totul e pe cale să se schimbe, ‎iar tu te agăți de prezent.
‎De parcă ai putea opri dezastrul.
‎Cum te simți?
‎Cred că nu te va surprinde...
‎că am ajuns în Mindanao, ‎iar mama și fiica ta nu mai erau acolo.
‎Te-aș felicita.
‎Dar știi ce?
‎N-o voi face.
‎Fiindcă întâmplarea face că Rio, ‎înainte să intre în bancă,
‎a dezvăluit numele tuturor cărăușilor.
‎Nu i-a spus Profesorului.
‎Ascultam.
‎Cât timp crezi că ne va lua ‎să-ți găsim mama și fiica?
‎- Profesore. ‎- Da, Antoñanzas?
‎Știu că n-ar trebui să-ți spun asta...
‎Ce?
‎Vor fi victime, la ordinul lui Tamayo.
‎Cu sânge rece. Crimă.
‎Ce se întâmplă?
‎Gandía, șeful securității băncii, ‎a sunat la cort.
‎Are o sală de panică și arme militare.
‎Unde e camera?
‎Nu știu, dar are camere. Vede tot.
‎Tokyo.
‎- Tokyo. ‎- Profesore.
‎Ascultă-mă! Gandía e înarmat. ‎Are o cameră de panică.
‎- Ce? ‎- Are o cameră de panică.
‎Vă urmărește. Știe unde sunteți. ‎Adunați-vă toți laolaltă!
‎Tokyo?
‎Subtitrarea: Oana-Meda Pop